![03 06 24 Mano ukio prenumerata 2024](/media/public/1d/e9/1de9f85c-6c94-4b39-80f1-b9331e0d2767/a1_prenumeruok_24_06.jpg)
![23 04 15 Gauti naujienas mobili žurnalas](/media/public/16/c6/16c66d80-20dd-4560-910d-50aeb092f915/naujienlaiskis_mob_456x177.jpg)
- Dr. Vytautas JURAITIS LIETUVOS VETERINARIJOS AKADEMIJA
- Mano ūkis
Pagrindinis galvijų pašaras vasarą – žalieji pašarai. Juose yra 2-6 proc. žalių proteinų, 0,2-2 proc. riebalų, 6-20 proc. neazotinių ekstraktinių medžiagų (NEM), 4-15 proc. ląstelienos, 2-4 proc. mineralinių medžiagų, ypač daug kalcio ir fosforo, kurie būtini kaulams. Žalieji pašarai turtingi karotino, vitaminų B, C, E ir K bei gyvulio organizmui būtinų mikroelementų – geležies, vario, cinko, kobalto ir kitų.
Žaliųjų pašarų baltymai vertingi ir dėl cheminės sudėties, nes yra labai artimi gyvulinės kilmės baltymams. Juose daug būtinų nepakeičiamųjų amino rūgščių. Visos žaliuosiuose pašaruose esančios medžiagos yra gerai virškinamos.
Vertingas žaliasis pašaras pagaminamas iš daugiamečių ankštinių ir varpinių žolių. Tačiau ne tik iš jų. Geri yra ir vienamečių žolių bei jų mišinių pašarai. Juolab, kad šios žolės ištveria sausrą. Praeitą vasarą ne vieną gyvulį nuo bado išgelbėjo vienametės žolės.
Gyvulių augintojai, kurie kasmet sėja vienamečių žolių mišinių tam tikra prasme laimi, nes niekuomet nepritrūksta žaliųjų pašarų antroje vasaros pusėje. Taigi nesumažėja gyvulių produktyvumas, mažesnė būna ir produkcijos savikaina, nes mažiau reikia brangių koncentratų.
Itin svarbus vienamečių žolių pašaras – įvairūs ankštiniai (vikiai, žirniai, lubinai, pupos, seradėlės) ir varpiniai (avižos, miežiai, žieminiai rugiai, kviečiai ir kvietrugiai) augalai. Paprastai jie auginami mišiniuose, nes grynas pasėlis blogiau išnaudoja dirvos maisto medžiagas, drėgmę, šviesą. Be to, mišiniai mažiau išgula ir labiau stelbia piktžoles.
Ankštinių ir varpinių augalų mišinius gyvuliai noriai ėda. Vasariniuose vikiuose kai kurių amino rūgščių yra daugiau negu žirniuose ir pupose. Avižos turi mažiau amino rūgščių negu ankštinės, tačiau jas reikia sėti kaip atraminį augalą ankštinėms, nes pastarosios labai išgula, ir dėl to patiriami nemaži nuostoliai.
Mišiniai vertingi dar ir tuo, kad iš jų galima pagaminti maistingą silosą, šienainį, šieną bei žolės miltus. Jie yra geras priešsėlis žiemkenčiams, nes nuėmus mišinius lieka laiko paruošti dirvą žiemkenčių sėjai. Mišinius galima sėti įvairiu laiku, svarbu tik, kad augalai neperaugtų ir nesumedėtų. Vienamečių augalų vegetacijos periodas trumpas – maždaug 60-70 dienų. Todėl, reguliuojant sėjos laiką, žaliųjų pašarų galima užsiauginti pageidaujamu laiku. Ankstyvieji mišiniai žaliajam pašarui sėjami trečiąją balandžio dekadą (pietiniuose šalies rajonuose šiek tiek anksčiau), o pjaunami birželio pabaigoje – liepos pradžioje. Dešimčia dienų vėliau pasėti mišiniai gyvuliams šeriami liepos viduryje, pasėti 20 dienų vėliau – antroje liepos pusėje, o 25-30 – pirmąją rugpjūčio dekadą. Vėliausiai (birželio 15-20 d.) pasėti mišiniai pjaunami antroje rugpjūčio pusėje. Beje, vėlai pasėtų mišinių derlius būna menkesnis, todėl geriau juos sėti nupjautų rugių vietoje.
Lietuvos žemdirbystės instituto mokslininkai rekomenduoja auginti įvairių vienamečių žolių mišinius. Jų sudėtis priklauso nuo dirvos rūgštumo, maistingumo, granuliometrinės sudėties bei oro sąlygų. Daugiausia auginama vikių ir avižų mišinių, mažiau – lubinų ir avižų, žirnių ir avižų, vikių, avižų ir saulėgrąžų. Ypač retai sėjami vikių, avižų ir pupų mišiniai.
Sudarant augalų mišinius, reikia derinti jų biologines ir ūkines savybes. Kuo mažiau vieni augalai panašūs į kitus, tuo mažiau trukdo vieni kitiems augti. Jei agrotechnika tinkama, ankštiniai augalai nestelbia varpinių, todėl derlius nenukenčia. Tinkamai suderinus ankštinių ir varpinių veisles, jų augimo tarpsniai dažniausiai sutampa.
Labai svarbu, kad vienamečių mišinių pasėliai būtų pakankamai tankūs, bet ne per tankūs. Retame pasėlyje neišnaudojamos dirvos maisto medžiagos, drėgmė, todėl ir derlius būna menkas. Tuo tarpu pasėjus per tankiai, augalams trūksta maisto medžiagų, drėgmės, šviesos, sumažėja jų skaičius ploto vienete.
Lietuvoje dažniausiai sėjamų vikių ir avižų žaliosios masės kilograme yra apie 1,76 MJ apykaitos energijos, 27,2 g žalių proteinų, 5,76 g žalių riebalų, 46,4 g žalios ląstelienos, 16,1 g žalių pelenų, 83,7 g NEM, 2,08 g Ca, 0,67 g P, 2,74 g K, 0,12 g Na, 0,44 g Mg.Vikių ir avižų mišinį žaliajam pašarui galima pjauti jau vikių butonizacijos tarpsnyje ir baigti iki ankščių susidarymo. Pašaro vertė per šį laikotarpį pablogėja nežymiai, tačiau susidarius ankštims, sausųjų medžiagų derlius būna 1,5-2 kartus didesnis negu žydėjimo pradžioje. Kuo daugiau mišinyje esti vikių, tuo ilgiau žalioji masė būna švelnesnė ir minkštesnė. Kuo daugiau mišinyje avižų, tuo greičiau ji kietėja, t.y. mišinyje daugėja ląstelienos. Susidarius pirmosioms vikių ankštims, pašarą gyvuliai dar neblogai ėda.
Gaminti silosą, šienainį ar šieną, kai žydi vikiai, nuostolinga, nes gaunamas perpus mažesnis sausųjų medžiagų derlius negu susidarius ankštims. Todėl ruošiant pašarus žiemai, vikių ir avižų mišinius reikia pjauti tik visiškai susiformavus ankštims. Be to, žiemos pašarams skirtus plotus reikia užsėti anksčiau, o papildomam šėrimui – šiek tiek vėliau pagal žaliosios masės poreikį. Vikių ir avižų mišinius žaliajai masei geriausia auginti užimtojo pūdymo lauke. Tinkamiausios dirvos – neutralios ar silpnai rūgščios reakcijos priemoliai ir priesmėliai. Taip pat jie gali būti auginami ir nusausintuose durpynuose.
Lietuvos sąlygomis geriausia sėti vikių ir avižų mišinį santykiu 1:1. Tuomet sėklos norma turėtų būti 125 kg/ha vikių ir 125 kg/ha avižų. Toks mišinys užaugina didelį žaliosios masės ir proteinų derlių, o svarbiausia neišgula.
Mišinių, kuriuose daugiau vikių, bendras žaliosios masės ir proteinų derlius yra šiek tiek didesnis, tačiau pasėlis dažniausiai išgula. Be to, vikių sėkla yra brangesnė negu avižų ir ją sunkiau išauginti. Todėl vėliau mišiniuose vertėtų 20-30 proc. padidinti avižų kiekį (120 kg/ha vikių ir 150-160 kg/ha avižų).
Vikius žaliajam pašarui galima sėti ir su kitais augalais. Sunkesnėse dirvose galima auginti tokios sudėties mišinius: 120 kg /ha vikių, 60 kg/ha avižų ir 60 kg/ha pupų arba 60 kg/ha vikių, 120 kg/ha avižų ir 60 kg/ha pupų. Taip pat galima auginti vikių (60 kg/ha), avižų (60 kg/ha) ir pupų (120 kg/ha) mišinius.
Trūkstant vikių sėklos, o žirnių sėklos, ypač pašarinių (peliuškų), turint pakankamai, galima sėti žirnių ir avižų mišinius. Pagal maistingumą šie mišiniai yra šiek tiek prastesni negu vikių ir avižų, bet derlius gaunamas panašus. Viename žirnių ir avižų mišinio žaliosios masės kilograme yra 1,72 MJ AE, 25,8 g žalių proteinų, 5,06 g žalių riebalų, 48,2 g žalios ląstelienos, 1,98 g Ca, 0,58 g P, 2,34 g K. Pašarinių žirnių ir avižų mišiniai gerai auga ir lengvose dirvose. Pastarosiose gaunamas šiek tiek didesnis derlius negu vikių ir avižų mišinio. Pašariniai žirniai intensyviai auga vegetacijos pradžioje ir geriau panaudoja dirvos drėgmę negu vikiai. Geras derlius gaunamas ir sausesniais metais, nes jų vegetacija trumpesnė už vikių. Todėl gyvuliams žirnių ir avižų mišinius galima pradėti šerti anksčiau. Antra vertus, žirniai, ne taip kaip vikiai, mažiau reaguoja į vėlesnę sėją, todėl jų mišinių su avižomis derlius ir vėliau pasėjus beveik nesumažėja.
Žaliajam pašarui skirtų žirnių ir avižų mišinius geriausia pjauti žirnių masinio žydėjimo metu iki ankščių susidarymo pradžios. Nors vėliau pjaunamų mišinių žaliosios masės derlius būna didesnis, tačiau kietesnį pašarą gyvuliai blogiau ėda.
Žirnių ir avižų mišinius, skirtus ankstyvajam žaliajam pašarui, rekomenduojama sėti 120-150 kg/ha žirnių ir 120 kg/ha avižų normomis. Vėlyvesnės sėjos pasėliuose sėklos normą reikia šiek tiek padidinti. Lietingais metais žirnių ir avižų santykis mišinyje turėtų būti 1:1, tuomet pasėlis neišguls.
Ūkininkaujantieji lengvose žemėse papildomam gyvulių šėrimui gali auginti pašarinių geltonžiedžių lubinų ir avižų mišinius. Jiems galima naudoti prastesnę, daugiau alkaloidų turinčią lubinų sėklą, nes avižos sumažina neigiamą alkaloidų įtaką pašarų kokybei. Be to, gyvuliai iš lubinų ir avižų mišinių geriau pasisavina lubinų proteinus. Taigi sutaupoma lubinų sėklos, kurią sunku užsiauginti.
Lubinai – derlingiausias pašarinis augalas lengvose ir rūgščiose dirvose, todėl sumaišyti su avižomis užaugina daug žaliosios masės. Dažnai mišinyje būna 150 kg/ha lubinų ir 50 kg/ha avižų. Tačiau gali būti sėjama 130 kg/ha lubinų ir 70 kg/ha avižų. Mišinį galima sudaryti iš 3 augalų (lubinų, pašarinių žirnių ir avižų), sėjant vienoda norma (po 60-80 kg/ha). Kuo daugiau mišinyje lubinų, tuo didesnis žaliosios masės derlius.
Daugiausia lubinų žaliosios masės ir sausųjų medžiagų priauga iki blizgančių ankščių tarpsnio. Daugiausia proteinų būna butonizacijos tarpsnio lubinuose, vėliau jų mažėja, bet daugėja sausųjų medžiagų, todėl bendras proteinų kiekis žaliojoje masėje nesumažėja. Lubinų ir avižų mišiniai žaliajam pašarui pjaunami lubinų žydėjimo tarpsniu. Viename mišinio žaliosios masės kilograme yra 2,23 MJ AE, 28,2 g žalių proteinų, 6,06 g žalių riebalų, 1,75 g Ca, 0,73 g P, 4,32 g K, 0,35 g Mg.
Lengvose žemėse taip pat neblogai dera seradėlių (50 kg/ha) ir avižų (50 kg /ha) mišinys. Avižų sėklos normos didinti neverta, nes tuomet nustelbiamos seradėlės ir gaunamas mažesnis žaliosios masės derlius.
Šeriant gyvulius papildomai vienamečių mišinių žaliąja mase, jos reikia pripjauti tiek, kiek gyvuliai iš karto suėda. Nupjautos žaliosios masės, ypač susmulkintos, negalima ilgai laikyti krūvose, nes ji greitai pradeda kaisti ir gesti. Suėdę perkaitusio pašaro gyvuliai gali susirgti. Nupjautą masę gyvuliams reikia sušerti nedelsiant.